Николай Райнов
Юнак и слепец

chitanka.info

Имало едно време един юначен момък. Той се не боял от нищо. Дето когото срещне, все викал:

— От нищо не ме е страх. Не знам що е страх. Тъй ходел от град на град и навсякъде все това говорел. В един град замръкнал една вечер в някаква запустяла къща, дето му били казали, че има таласъми. Много юнаци преди него били отивали да преспиват в къщата, но на сутринта ги намирали мъртви; мълвяло се, че ги убиват таласъмите. Никой не смеел да влезе в тая къща не само нощем, а и денем. Юнакът влязъл, запалил свещ, обходил цялата къща и като не видял никъде никого, легнал в една широка стая да спи. Посред нощ се чули страшни викове в стаята, но никой не се виждал; юнакът станал и запитал:

— Кой е? Кой вика тук?

Виковете стихнали и юнакът легнал отново да спи. Минало малко — ето че се чули пак страшните викове. Момъкът втори път станал и се развикал:

— Кой си ти, който крещиш, та ми не даваш да спя?

Тогава се чул глас из стената:

— Или ти излез из стаята и си върви по пътя, или аз ще изляза.

Юнакът си извадил сабята, застанал срещу стената и рекъл:

— Аз няма да изляза, ами ти излизай по-скоро!

Едва изрекъл тия думи, чул се голям шум, сякаш се събаря цялата къща. Момъкът стоял срещу стената с гола сабя и чакал да излезе оня, който викал. Стената се съборила с грохот и оттам се посипал дял куп жълтици. След това гласът вече се не чул. Юнакът събрал жълтиците, напълнил с тях дисагите на коня си, възседнал го и тръгнал по града. Дето срещнел човек да се е събудил рано и да е тръгнал по работа, все му давал по шепа жълтици. Така раздал парите на всички, които срещнал: на ранобудни ратаи, на вдовици, които работят чуждо, на сираци и просяци, на работливи моми, които още от тъмно тръгвали за вода. Като раздал жълтиците, юнакът излязъл из тоя град и поел пътя към планината. На едно място спрял коня си да го напои. На извора седял един старец и си накисвал цървулите във водата.

— Добро утро, дядо — рекъл момъкът.

— Добро утро, синко — отвърнал старецът. — Накъде си тръгнал?

— Търся да видя нещо страшно — рекъл момъкът. — Досега не знам какво е страх: и с юнаци съм се бил, и хали съм надвивал, и от ламя мляко съм крал, но нищо страшно още не съм видял. Тая нощ спах в една къща, дето казват, че имало таласъми, но и тях не можах да видя.

— Дай ми — казал старецът — три жълтици, да ти кажа къде има страшно.

— Нямам, дядо — рекъл момъкът. — Колкото имах, тая заран ги раздадох на ранобудните.

— Имаш, имаш — казал старецът, — я бръкни, та виж в дисагите! Имаш, но не ти се дават.

Юнакът бръкнал в дисагите и наистина напипал три жълтици, останали в гънките на едната торба. Дал ги на стареца.

— Ако питаш за страшно — рекъл му тоя, след като прибрал парите, — страшното е там, дето живее моят брат; хе в оная висока планина. Там има три самовили, които извадиха на брата ми очите: там иди, та да видиш какво е страх.

Юнакът се запътил за там, накъдето му посочил старецът. Но към планината отникъде не се виждала пътека: отвсякъде имало гъста гора, през която не можело да се мине с кон. Юнакът вързал коня си в подножието на планината и почнал да се промъква между стъблата на дърветата. Гората се свършила, изстъпили се едни високи скали — стръмни, остри, по които можела да се изкачи само дива коза. Юнакът почнал да се катери по тях, да пълзи, да дере колена и лакти; падал, ставал, пак се катерел, докато се уморил съвсем и седнал да си почива на една скала. Погледнал оттам нагоре: додето могло да се види, все такива стръмни скали стърчели.

„Излъга ме оня старец на извора — рекъл си момъкът. — Къде ще да е брат му, когато никакъв човек не може да се изкатери на тая планина? Тук трябва да живеят само диви кози, сърни и зверове.“

Погледнал надолу: колкото било мъчно изкачването, толкова по-мъчно му се видяло слизането.

„Не може да се слезе долу — рекъл си той. — И тъй съм почнал да се катеря, поне да се добера до върха, па оттам ще видя няма ли някъде пътека за надолу.“

И той почнал пак да се катери. Тъй се катерел и почивал цял ден. Едва на залез-слънце се изкачил над скалите. Там се простирали хубави поляни, горички, дъбрави; текли буйни поточета, цъфтели едри цветя. А сред една широка зелена равнина се издигал голям дворец. Юнакът се почудил, като го видял.

„Как е съграден тук, навръх планината, тоя дворец? — запитал се той. — Отде са минали тия, които са го градили, и как са изнесли навръх тия стръмнини каквото е трябвало за строеж?“

Когато наближил към двореца, видял, че на двора седи един белобрад старец, също като оня, който си киснел цървулите на извора. Старецът бил сляп.

— Добър ден, дядо — викнал юнакът още отдалеч.

Старецът дигнал глава и рекъл:

— Добър ден, сине. Кой си ти и защо си дошъл в моето землище? От толкова години не съм чул жив човек да мине тия скали. Що търсиш тук? По гласа те познавам, че си млад: смъртта си ли търсиш?

— Дошъл съм — рекъл му юнакът — да видя страшното, за което разказват хората долу. Един старец срещнах отзарана; той ми каза, че тук било страшното. Брат ти бил, рече.

— Право ти е казал — рекъл старецът. — И ти ще видиш страшното, само че добре си отваряй очите. Хайде да влезем вкъщи, па ще дойде ред и страшното да видиш.

Влезли в двореца. Там всичко светело; стените били мраморни, подът — от порфир, а покъщнината — от злато и сребро. Около една кръгла стая, дето влезли старецът и юнакът, се редели дванадесет чертога, но вратите им били заключени. Старецът нагостил и напоил юнака, отвел го в една хубава стая, дето имало и легло, па му рекъл:

— Ако си наистина толкова юнак, че не знаеш какво е страх, ти си тъкмо човек за мене. Аз съм бездетен, па нямам и ратай: колкото души са се главявали да ми шетат, все са намирали смъртта си в тия места. Добре ще бъде за тебе да станеш мой син и да ми помагаш: млад си; казваш, че се не боиш от нищо; силен си.

— Бива — рекъл момъкът.

— Но едно има — подхванал старецът. — Без него не може. За да ти изпитам силата, ще трябва да легнеш по корем на пода, а пък аз ще те ударя три пъти с тоягата си — колкото имам сила. Ако изтърпиш, ще те осиновя. Мене ми трябва силен човек.

— И това бива — съгласил се юнакът и се огледал наоколо. — Къде да легна: тук ли, или по-натам?

Старецът показал с тоягата къде да легне, а юнакът дигнал постелката от леглото, турил си я на гърба и легнал.

— Легна ли? — запитал старецът.

— Легнах — отвърнал момъкът.

— Да удрям ли?

— Удряй, удряй, дядо! — казал юнакът. — Не три пъти, ами и шест пъти, ако ти е воля; само ме осинови!

Старецът замахнал с все сила и ударил. Постелката се скъсала: толкова силно замахнал старецът.

— Олеле, дядо! — викнал юнакът. — Преби ме! Недей удря толкова силно!

Но старецът се правел, че не чува. Замахнал втори път, но сега по-слабо. Момъкът пак извикал:

— Олеле, дядо! Съсипа ми костите! Умрях!

Но той пак не чувал. Ударил и трети път, още по-слабо, понеже се бил уморил. Постелката се съвсем скъсала, но момъкът не усетил никаква болка.

— Стига, дядо! — рекъл той и се престорил на измъчен. — Съсипа ме. Стига, моля ти се!

— Добре — казал старецът. — Но нали искаше шест пъти да те ударя?

— Ох, дядо — разпъшкал се юнакът, — исках, но кой да знае, че си бил толкова силен!

Старецът се зарадвал, че юнакът го смята за силен, и му рекъл:

— И аз съм силен, но и ти търпиш. Колкото души досега са идвали да ги осиновявам, още след първата тояга са умирали. Отсега ти ще ми бъдеш син. Вземи тия десет ключа: те са от десетте заключени врати на двореца. У тебе ще стоят, за да знаеш какво има там. След като аз умра, всичко ще бъде твое.

— Ами ключовете от другите две врати? — попитал юнакът.

— Те ще стоят у мене. В тия две стаи няма нищо: празни са. Не ти трябва да влизаш вътре.

Старецът си отишъл да спи, а юнакът останал в стаята. Любопитството му било голямо: много му се искало да види какво има по стаите. Той взел свещта и почнал да отключва стая подир стая. Отворил една стая: тя била пълна със сребро. Отворил друга — пълна със злато. Трета — с бисери. Четвърта — със скъпоценни камъни. Тъй отварял стаите една по една; в тях били струпани най-отбраните скъпоценности, каквито могат да се намерят по света. Останали последните две стаи: тях не можал да отвори, защото ключовете били у стареца. Момъкът отишъл да си легне, понеже бил много уморен. Като заспивал, рекъл си на ума:

„Само две стаи останаха неотворени, ала по тия чудесии, що видях в десетте стаи, може да се разбере, че в двете ще да са заключени най-скъпите съкровища. Когато и да е, ще трябва да отключа и тях. Може пък тъкмо там да е затворено страшното, за което ми говореше братът на стареца.“

На заранта момъкът поискал от стареца двата ключа, но той му ги не дал.

— Там няма нищо — рекъл, — празни са стаите. Ти остави това, ами подбери овцете, да ги изкараш на паша. Отдавна не ги е пасъл никой, та са прегладнели. Върви ги паси. Навсякъде можеш да ходиш, само недей отива на самовилския връх — ей оня там, зеления, дето стърчи като китка насреща. Недей води там овцете, че проклетите самовили ще ти ги отнемат, а на тебе ще извадят очите, както извадиха моите. Ти се не боиш от нищо, казваш, но там — на самовилския връх — е най-страшното: недей отива там!

Момъкът извел овцете и ги подкарал с кривака към ливадите. А всички овце на стареца били коя от коя по-хубави: вълната им била дълга, мека и лъскава като коприна, а копитата им били златни. Пасъл ги, що ги пасъл по ливадите, па му дошли на ум думите на стареца: „Там — на самовилския връх — е най-страшното: недей отива там!“

„Защо пък да не отида? — помислил си юнакът. — Нали съм дошъл от толкова далеч, за да видя страшното!“

И той подкарал стадото право към самовилския връх. Там били най-сочните ливади, с най-буйна и зелена трева. Разтирил юнакът овцете по една ливада, бръкнал в торбата, която му бил дал старецът, извадил оттам един шарен кавал и почнал да свири. Щом чули свирнята, три самовили изскочили, заловили се на хоро и заиграли около овчаря. Той свирил, те играли, той свирил, те играли — чак до пладне. Момъкът скрил кавала и извадил хляб да яде. Самовилите почнали да му думат:

— Защо спря, овчарю? Толкова ли скоро се умори, или си прегладнял, та не ти се свири?

А той рекъл:

— Не съм се уморил, ами съм гладен. Като се наям, пак ще засвиря.

Додето овчарят ял, самовилите си говорили нещо на самовилски език. Той не разбрал какво си говорят, но видял, че поглеждат ту към него, ту към двореца, който се виждал в полите на самовилския връх.

Като се наял и си прибрал хляба, самодивите му рекли:

— Искаш ли, овчарю, да се обзаложим? Ти ще свириш, а ние ще играем. Ако се уморим по-напред ние, ще получиш от нас каквото поискаш. Ако ли се умориш ти, ще ти извадим очите.

— Добре — казал той.

Обзаложили се. Той засвирил, а те заиграли. Свирил час, свирил два, свирил три, пръстите му почнали да се уморяват; песента не излизала вече гладко, а пръстите се движели мудно. Самодивите разбрали, че скоро ще се умори, и почнали да му се присмиват, но не спирали хорото. Едната рекла:

— Е, овчарю, ти се вече умори! Песента ти не върви редно.

Но той не спирал свирнята; макар и мудно, пак свирел. Тогава и другата се обадила:

— Стига, стига! Видяхме те, че се умори, ами спирай овреме!

Той пак продължавал да свири. И третата самодива му се присмяла, но той пак не спрял. Ала пръстите му едва се мърдали: съвсем бил уморен. Самодивите се заприказвали нещо на своя език, па запитали овчаря:

— Наистина ли си се вече уморил? Махни от уста кавала, та ни кажи! Ако не си уморен, после пак свири!

И той дръпнал кавала от устата си, па рекъл:

— Не съм се никак уморил, посестрими самовили, ами си спомних как плетях опашката на коня, та пръстите ми почнаха да се преплитат: забравих, че държа кавал.

— Тъй ли било? — викнали самовилите. — Мигар ти можеш да плетеш?

— Мога, мога — рекъл овчарят и се зарадвал, че престанала играта, защото, ако била продължила, той щял да остане без очи, като стареца.

— Тогава да седнем да уплетеш и нашите коси — казали самовилите.

— Седнете, седнете! — рекъл той. — Да видите само колко хубаво ще ви уплета!

И те дошли при момъка, налягали на тревата и трите и си сложили главите на скута му. Той почнал да им плете косите; разделил всяка коса по на три, па сбрал наедно по един косичник от трите самовили и тъй изплел косите им. Самовилите имали дълги коси, чак доземи, та станала дълга и дебела плитка. Като свършил плитката, овчарят уловил за нея и трите моми и ги обесил на едно дърво, което расло наблизо, па рекъл:

— Посестрими самовили, хайде сега да си изпълним облога! Аз ще ви свиря, а вие ще играете!

И почнал да свири с кавала, а те се извивали, обесени на дървото, плачели, стенели, охкали и го молили да ги снеме и разплете, но той се правел, че не ги чува. Тъй свирил чак до вечерта и когато си тръгнал с овцете по самодивските ливади надолу, рекъл на обесените моми:

— Какво ще ми даде всяка от вас, та да ви сваля и разплета?

И трите му рекли:

— Каквото искаш, това ще ти дадем.

— Добре — казал им той. — Ще ви снема и разплета, ако ми кажете къде сте дянали очите на моя побащим, стареца.

Те казали, че ще му ги дадат, ако ги снеме от дървото.

— Не може тъй — рекъл той. — Кажете ми къде са, па после ще ви снема. Ако ви пусна, вие и моите очи ще извадите.

Тогава едната от тях му казала:

— Тръгни ей по оная пътека. Ще стигнеш до една дълбока пещера; там живеем ние. На полицата ще видиш две червени ябълки: в тях са очите на стареца. Ако ги изяде, очите ще му се наместят и той ще прогледне. Само едно помни: кротко влез в пещерата и недей дига шум, че може да ни изплашиш децата — да паднат в огъня и да се изгорят! Ако стане с децата ни нещо, жив няма да се отървеш.

Момъкът отишъл в пещерата и взел двете ябълки от полицата. После се озърнал наоколо и видял три деца, че си играят около огнището. В огнището горял силен огън, а децата скачали около него, заловени за ръце.

Той си помислил:

„Какво ли пък ще ми направят самовилите, ако изплаша децата им? Може това да е страшното; хайде да видим!“

И както си играли децата, той изревал изотзад:

— Ау, ау, ау!

Децата не били виждали дотогава човек, нито били чували такъв вик. Те се изплашили и както се въртели около огъня, изпопадали в огнището и изгорели.

Овчарят скрил ябълките в торбата си и се върнал на самовилската поляна. Разплел косите на трите моми, пуснал ги да си вървят и погнал овцете към вкъщи. Като стигнал там, натирил стадото в кошарата, па пуснал кучетата и си влязъл.

— Е — запитал го старецът, — как прекара? Пасе ли овцете?

— Пасох ги — рекъл момъкът — и се добре напасоха. По най-тучните ливади ги карах. По самовилските ливади.

— Що думаш бе, синко? — зачудил се старецът — Мигар ги отведе там! Ами самовилите не ти ли направиха нещо лошо?

— Нищо не ми направиха — рекъл момъкът. — Дори се обзаложихме с тях аз да свиря, а те да играят. На очи се обзаложихме. Ако ги надсвиря, да ми дадат твоите очи; ако ме надиграят, те да извадят моите.

— Е, какво излезе от облога?

— Какво ще излезе! Аз ги надсвирих и ти нося очите.

— Моля ти се, синко, дай ми ги! Иска ми се да те видя кой си и какъв си. Не съм виждал никога човек, който не знае що е страх. Пръв път тебе срещнах — от нищо да не се боиш, а и то се случи тъкмо сега, когато съм останал без очи.

— Ще ти ги дам — рекъл момъкът, — ако ми дадеш двата ключа, които не ми даде снощи: тия от последните две врати.

— Защо ти са тия ключове, синко? — почнал да го увещава старецът. — Нали ти казвам, че в ония две стаи няма нищо: какво ще търсиш там?

— Каквото ще да има — рекъл момъкът, — все едно: ще ти дам очите, ако ми дадеш ключовете.

— Дай ми — рекъл старецът — очите, па аз ще ти дам единия ключ.

— Не може тъй — опрял се момъкът. — За единия ключ ще ти дам само едното око. Дай ключа — ето ти окото.

И му подал едната ябълка.

— Изяж тази ябълка и ще прогледнеш с едното.

Старецът му дал единия ключ, изял ябълката и наистина прогледнал с едното око. А юнакът отключил единадесетата стая и влязъл вътре. Сред стаята тече извор със златна вода, а до него имало вързан крилат кон. Момъкът бил много изпотен от горещина, та се навел да се измие; съблякъл си ризата до пояса и почнал да се плиска; тутакси тялото му се позлатило до пояса. Погледнал си той ръцете — златни, гърдите — и те златни. Обърсал се с ризата, но златото се не махнало. Тогава той се съблякъл цял и се изкъпал в златната вода; дето пръснела капка, все се позлатявало. Той се позлатил цял, потопил си дрехите във водата — и тях позлатил: сетне почнал да граби вода с шепи и да полива коня: дето го намокрил с тая вода, позлатявал се. Но конят рекъл на момъка:

Само крилата ми недей мокри, защото не ще мога да хвърча. Ще се каеш, ако ме не послушаш.

Момъкът го облял дял с вода, но на крилата не сипал ни капка. И конят се позлатил. След това юнакът се облякъл и излязъл от стаята, заключил я и отишъл при стареца. Като го видял — цял позлатен и облечен в златни дрехи, — побащимият му рекъл:

— Наистина, ти, сине, не си като другите хора. Цял си златен, и дрехите ти са златни. Такъв ли те е майка родила, или някоя магия те е преобразила?

— Такъв ме е родила майка ми — отвърнал момъкът. — Всички от нашия род са такива. Защо питаш?

— Защото ми се струва, че имаме в една от тия стаи тук извор със златна вода: каквото потопиш в него, веднага се позлатява. Но откак ми извадиха самовилите очите, не съм влизал, та не знам в коя стая беше. Чини ми се, че е в оная, на която ти дадох преди малко ключа.

— Не е — рекъл момъкът. — Там нямаше нищо, ти си ми право казал.

Старецът разбрал, че юнакът се е позлатил от водата на неговия извор, и му докривяло, че е дал на тоя момък ключовете; досвидяло му се, но нямало какво да прави. Той мислел да го издебне, когато оня заспи, па да вземе ключовете и ябълката. И наистина, когато вечерта юнакът, уморен от ходене по ливадите след стадото, заспал, старецът влязъл в стаята и почнал да пипа дрехите му, за да открадне ябълката и ключовете. Но щом издърпал ключовете, момъкът се събудил и грабнал тоягата, която бил сложил до себе си, па се размахал с нея, уж сънува нещо страшно. Старецът изпуснал ключовете и побягнал вън от стаята.

На сутринта юнакът станал рано и се приготвил да излезе пак с овцете. Но старецът му казал, че тоя ден той ще върви да пасе овцете, а момъкът ще остане вкъщи. За да разбере дали наистина юнакът се е досетил, че искат да му отнемат ключовете, или е помислил, че бълнува, старецът го попитал какво е сънувал тая нощ.

— Остави се! — почнал да се оплакна момъкът. — Едни страшни сънища сънувах, та съм се мятал чак до зори. Все ме налитаха кога самовили, кога арапи — да ме душат. Хвърлят се върху мене, а пък аз грабна тоягата, па се развъртя — да се браня. Не можах да заспя като хората чак до заранта.

Сетне старецът взел кривака и торбата, извел овцете и тръгнал да ги пасе, а момъкът останал в двореца да готви вечеря. Старецът водил стадото все по своите ливади; от страх да не би самодивите пак да му направят нещо, той не отишъл на самовилския връх. Но те го намерили и в долните ливади. Още вечерта, когато трите самодиви се върнали в пещерата и видели, че децата им са изгорели в огнището, те се заканили да разкъсат момъка. Като чули на заранта овчарски кавал, те си рекли една на друга:

— Ето че овчарят е излязъл да пасе стадото. Да го почакаме да дойде при нашия връх, па да го подмамим някак в пещерата и да го разкъсаме!

Чакали, чакали, но овчарят не дошъл на върха. Стадото пасло далече, чак в долните ливади, а и кавалът свирел тежко и уморено. Те не знаели, че тоя ден овчарува старецът. Като видели, че овцете се въртят все в ливадите под върха, самовилите се надумали да слязат сами и пак да се обзаложат с овчаря. Слезли и що да видят: старецът, прогледнал само с едното си око, свири с кавала и води овцете. Те се изстъпили пред него, заловили се на хоро и почнали да играят.

— Овчарю — рекла едната, — къде ти е другото око?

— Забравил си го е вкъщи — рекла на подбив другата.

А третата се престорила на кротка, та рекла на сестрите си:

— Недейте закача овчаря! Той ще ни посвири, а ние ще поиграем.

— Хайде, хайде, овчарю! — подели другите две. — Посвири ни да поиграем! Отдавна не си ни свирил.

А овчарят рекъл:

— Свирих ви веднъж, а вие ми взехте очите. Луд ли съм да ви свиря пак? Сега ще ми вземете главата…

Самовилите си поговорили нещо на своя език, а сетне едната казала на стареца:

— Хайде да се обзаложим, овчарю: ти ще свириш, а ние ще играем. Ако ни надсвириш, ще ти дадем, каквото поискаш; ако ли те надиграем, ще ни пуснеш довечера в двореца да удушим сина ти. Искаш ли?

— Искам, искам — рекъл зарадван овчарят.

Засвирил старецът, а самодивите заиграли. Той свири, те играят, той свири, те играят, докато пръстите му почнали едвам-едвам да се движат по кавала; уморил се и спрял.

— Не мога повече — рекъл старецът. — Не ме ли виждате: стар човек съм, не е за мене облог. Много ми е мъчно, че ще изгубя сина си, но няма какво да се прави: вие спечелихте облога!

Самовилите почнали от радост да скачат и да играят: злите им сърца тупкали от радост, като си помислели, че довечера ще убият момъка. А в това време юнакът сготвил вечеря, па отключил единадесетата стая и влязъл да види коня. Още щом се показал на прага, крилатият кон му рекъл:

— Бяг ще те спаси, юначе! Недей чака да се върне старецът, ами се яхни още сега на гърба ми, па да бягаме оттук! Старецът се е сговорил със самовилите: тая вечер те ще дойдат в двореца и ще те удушат; много са разлютени, че си им подплашил децата, та са изгорели. Влязат ли в двореца, нещо страшно ще стане. Хайде да бягаме по-скоро!

— Страшно ли? — викнал момъкът радостно. — Та аз за това страшно съм дошъл тук! Няма да бягам: нека дойде страшното!

А конят му казал:

— Ти търсиш страшно, юначе. За тогова, който се не бои, няма никъде страшно. И тук няма нищо страшно да видиш, но ще изпиташ големи мъки и накрай ще погине твоята юнашка сила без полза: няма да умреш в борба, а с хитрина ще те убият. Хайде да бягаме!

— Добре — казал юнакът. — Да бягаме!

— Но и друго знай — додал крилатият кон. — В дванадесетата стая има едно муле, и то крилато като мене; то лети от мене по-бързо. Старецът го пази за себе си. Той ще яхне мулето и ще ни настигне.

— Ами тогава какво да правим? — запитал момъкът.

— Ето какво: ти вземи едно стъкло с вода, шепа сол и един гребен, па ме яхни: по пътя ще ти кажа какво ще правим.

Момъкът взел вода, сол и гребен, яхнал коня и след малко слезли от планината. Пред тях се простряло едно широко поле, краят му се не виждал. Конят тичал с все сила, но полето се не свършвало. Уморил се юнакът: било вече мръкнало; той спрял коня и слязъл на едно място да пийне вода. Както бил уморен, задрямал. Но след малко го събудил един ужасен вятър. Конят пръхтял до него, вързан за дървото; щом станал юнакът, животното му рекло:

— Скоро се качвай, юначе: наближава старецът с мулето!

И той се качил на коня. Но мулето било много по-бързо от коня; на едно място старецът ги, току-речи, настигнал. Тогава конят рекъл:

— Юначе, хвърли по-скоро гребена, че старецът ни настигна с мулето!

Момъкът хвърлил гребена — и отведнъж полето зад тях се покрило с високи тръни. Старецът смушкал мулето, но то не могло да мине през тръните: удрял го, мушкал го старецът, то спряло и не искало да мръдне: трябвало да заобиколят трънливото поле. В това време юнакът с коня избягал доста надалеч, но понеже мулето било по-яко и по-бързо от коня, старецът пак ги настигнал. Тогава конят рекъл:

— Хвърли по-скоро, юначе, солта, че старецът ни настигна!

И момъкът хвърлил солта. Цялото поле зад тях се покрило тутакси с високи скали, остри като игли. Мулето пак спряло, не искало да мине. Мушкал го старецът, шибал го с бича си, но то се заковало на едно място и не мръдвало. Пак трябвало да се заобикаля. Момъкът отлетял с коня напред и мислел, че старецът не ще може вече да го настигне.

Но по едно време пак чул зад себе си стареца с мулето. Конят отново проговорил:

— Хвърли наземи стъклото с водата, юначе: инак сме изгубени!

И момъкът хвърлил стъклото: то се счупило, водата се разляла и зад тях потекла буйна и дълбока река. И сега мулето не искало да нагази във водата: старецът препуснал да дири брод, но реката текла навсякъде еднакво буйна и еднакво дълбока. Тогава той викнал на юнака:

— Хей, синко! Чакай, защо бягаш? Чакай да ти кажа нещо, па ще се върна!

Момъкът спрял коня и старецът му рекъл отдалеч:

— Не виждаш ли, че и тялото, и дрехите ти са позлатени, па и конят ти е позлатен? Къде си тръгнал такъв? Облечи си други дрехи, че така има много да теглиш!

И се върнал назад, а момъкът подкарал спокойно коня си. На едно място той срещнал един овчар. Дал му своите златни дрехи, облякъл неговите, яхнал се пак на коня и продължил пътя си. Стигнал до една планина. Почнало да се мръква. Юнакът подирил място за нощуване. Гледал, гледал — навсякъде само скали.

— Няма що — рекъл той на коня, — ще намерим някоя пещера и там ще пренощуваме.

А конят му казал:

— Ти недей още слиза: по-натам има хора; ако не те е страх, нощувай при тях, но аз ще спя отвън.

— Защо да ме е страх? — почудил се юнакът. — Нали и те са хора като мене!

— Те са разбойници — рекъл конят. — Много хора са затрили: може и тебе да убият. Те са четиридесет души, а ти си самин.

— Не ме е страх — казал юнакът. — И на четиристотин излизам насреща, стига да са добри юнаци.

— Тридесет и деветмината са добри юнаци — рекъл конят. — Но четиридесетият, който им е войвода, е лош: дето не може със сила, той надвива с хитрина.

Като си приказвали тъй, стигнали до една висока права скала. Зад нея се чували човешки гласове. Юнакът се приближил с коня до скалата и се вслушал: наистина отвътре приказвали хора, но нищо не се разбирало. Тогава той спрял коня, извадил си сабята и ударил с нея силно по скалата. Гласовете стихнали. Той ударил втори път. Отвътре някой се обадил:

— Кой си ти, който ни разтърси пещерата? Ако си мъж, брат да ни си, ако си жена — сестра ни бъди, отвали капака и влез!

Юнакът рекъл:

— Мъж съм, но не мога да вляза, защото съм на кон. Кажете ми де да си вържа коня!

Гласът отвътре се обадил:

— Дето са нашите, там и твоят. Мини вдясно, ще видиш една голяма пещера: там го вържи!

Юнакът подкарал коня си надясно и наистина съзрял една широка пещера, която се не виждала отдалек. Там миришело на коне. Пред пещерата имало голям камък, изправен да пази конете от вълци. Юнакът махнал камъка, вкарал коня си вътре, вързал го, дал му да яде, па сетне натъкмил отново камъка и се върнал на мястото, дето се чували гласовете. Там имало една цепнатина, през която се прозирала светлина отвъд скалата. Той ударил силно с ръка в скалата, един камък се завъртял, отворил се проход и юнакът влязъл. В пещерата намерил четиридесет души разбойници, все лични юнаци. Те си оставили вечерята, станали всички, та го прегърнали и целунали: побратимили се. Питали го, разпитвали го — отде иде, къде е ходил и какви юначества е вършил. Той им разказал всичко и те се почудили на силата и смелостта му. Всички едногласно викнали:

— Ти ще ни бъдеш войвода, защото си по-силен и по-сърцат от нас.

Само войводата на разбойниците мълчал. Той завидял на юнака. Но момъкът рекъл:

— Не съм за войвода, побратими; оставете ме! Аз не знам що е страх, та съм тръгнал по света да диря страшно. Като минавах насам и чух хора в скалата, помислих, че тук ще да е страшното. Но щом няма и при вас страшно, ще преспя тая нощ, а утре ще вървя по-натам: моят път е дълъг.

Тогава войводата рекъл:

— При нас, побратиме, всеки ден има страшно. Остани само два-три дена — па ще видиш!

А той му казал това, защото имал на ум да го прати някъде да загине: тежко му било на сърцето, че другарите му харесали юнака, та дори искали да го направят свой войвода. Седнал юнакът при разбойниците, вечерял с тях, приказвали си чак до полунощ, па легнали да спят. На заранта още войводата се престорил на болен. Охка, пъшка, стене, извива се от божи. Питат го що му е — той не казва.

— Не знам — викал, — нещо ме боли отвътре, ще ме разкъса от болки. Ох, ох!

Питал го тоя, питал го оня, запитал го и юнакът не желае ли някакъв лек за тая болест.

— Ако е за лек — рекъл войводата, — лек има, но е много скъп: човешка глава трябва да отиде за него.

— Кажи, кажи! — рекъл юнакът. — Аз съм готов да си сложа главата за тебе: нали сме побратими! Приятел в нужда се познава.

— Ех, побратиме! — отвърнал войводата. — Да ти кажа, но то е опасна работа: оня, който се наеме да ми донесе от тоя лек, ще погине. През две планини оттука има трета планина, а на върха й тече извор. Той е самовилски извор; там се събират на приказка вампирите. От тая вода да има някой да ми напълни посред нощ една кратунка и да ми донесе да я изпия, веднага ще оздравея.

— Я, та то било лесна работа! — рекъл юнакът. — Още сега ще ида да ти донеса. Не ме е страх нито от самовили, нито от вампири.

Юнакът отишъл веднага в пещерата, дето били конете, извел си коня, яхнал го и му казал да го отнесе през две планини на третата.

— Защо ще вървим там? — попитал конят.

— Да вземем вода от самовилския извор — казал юнакът.

— Добре, да вървим — рекъл конят. — Войводата те е пратил на същата планина, отдето идем с тебе. Изворът е на самовилския връх. Ти се пази да те не разкъсат самовилите и да не усети старецът, че сме се върнали: инак ще ни подгони с мулето и ще ни върне.

Полетели към самовилския връх, стигнали там, но от гората до мястото, където бил изворът, се простирало едно кално тресавище, та само крилат кон като тоя на юнака можел да го изгази. Дошли до самия извор. Юнакът слязъл от коня, извадил от дисагите една кратуна, която бил понесъл още от пещерата, и я сложил на чучура да се пълни. Додето се напълнила кратунката, той зяпал насам-натам и си свирел с уста, а конят пасял тревица. По едно време, както се бил загледал във водата, що текла от извора надолу, нещо блеснало пред него в самата вода. Навел се, бръкнал: нищо не напипал; а във водата все блестяло. Дигнал глава нагоре — и що да види: на дървото над главата му седяла едната от трите самовили и си решела косата с елмазен гребен, а на ръката й святкала гривна от злато, украсена със скъпоценни камъни. Самовилата гледала право към юнака и се готвела да му се хвърли ненадейно на гърба и да го удуши. Но той я съзрял овреме и се отместил малко настрана от дървото. А самовилата почнала да му се моли:

— Моля ти се, юначе, който и да си ти, ела по-близо да ти се кача на гърба, че да ме снемеш долу! Един овчар ме покачи на това дърво и си отиде, а пък ме е страх да сляза сама. Ела, моля ти се!

Тъй му говорела тя, уж го не познава, но той разбрал хитрината й, та рекъл:

— Не съм ти муле, да ми се качваш на гърба, моме. Който те е качил на дървото, той ще да те и снеме: почакай го до утре.

В това време самовилата си протегнала ръката да улови юнака за рамото, но той веднага изтеглил сабята си, па замахнал, та й отсякъл ръката. Самовилата писнала от болка и отведнъж се стопила като мъгла. Юнакът в това време турил отсечената ръка с гривната в дисагите, взел си кратунката, затикнал й устието с едно късо дръвце, качил се на коня и препуснал назад.

Като видял войводата, че юнакът се връща жив и здрав, от завист щял да се стопи като восък. А момъкът му дал кратунката с водата, па седнал да разказва на другите разбойници как искала да го измами самовилата, как протегнала ръка да го хване за рамото и как й отрязал ръката. Сетне им показал самата ръка и гривната, която светела като звезда в пещерата. Всички слушали като замаяни и се чудели на неговото безстрашие.

Не минало много време и войводата пак се разболял. Юнакът отишъл при него и го запитал от какво е болен и как може да оздравее.

— Ох, побратиме! — рекъл войводата и се престорил, че умира от болки. — Жал ми е за живота ти: не ща да ти кажа. Млад и зелен да загине такъв юнак като тебе — не е добро. Моята болест иска лек, за който не един, а десет души трябва да платят с главите си.

— Кажи, кажи, побратиме! — извикал юнакът и сълзи му закапали от очите, като гледал мъките на войводата. — Кажи, недей се стеснява! Мене не ме е страх от нищо. И под езика на дявола да е церът, пак ще ти го донеса! Само кажи!

— Мога да оздравея — изпъшкал войводата — само ако отиде някой на гробищата на самовилския връх — да изпече едно агне и да ми донесе да ям от него. Там има три гроба: двата са тревясали, а единият е още пресен, на него да се опече агнето посред нощ.

— И това е лесна работа — рекъл радостно юнакът. — Още сега ще ида…

— Недей, моля ти се! — почнал да го увещава лицемерно войводата. — В тоя гроб има вампири: те ще те разкъсат и ще ти изпият кръвта. Недей ходи; жал ми е за тебе!

— Нищо, нищо! — рекъл юнакът. — От вампири не ме е страх.

И той си извел коня от пещерата, натоварил едно агне, взел си огниво, кремък и прахан и тръгнал. Стигнали към полунощ на самовилския връх. Там имало три гроба, но двата едва личели под буйната трева: само единият се виждал. Юнакът слязъл от коня, седнал на гроба, стъкнал огън, заклал и одрал агнето, па почнал да го пече на шиш. Като замирисало на печено, отвред около юнака се зачуди страшни гласове:

— Дай ми от месото!

— Дай ми от агнето!

— Дай ми една плешка!

— Дай ми един крак!

— Дай на мене опашката!

— Дай на мене бъбреците!

Юнакът се обърнал, но не видял никого. А гласовете все още заповядвали и заплашвали:

— Дай ми главата или ще взема твоята!

— Дай ми плешката или ще те разкъсам ей сега!

— Скоро ми дай бъбреците, че инак ще ти изпия кръвта!

— Я ми дай двата дроба или ще те направя на късове!

— Дай ми по-скоро опашката, додето не съм те удушил!

Юнакът оставил шиша с агнето, изтеглил сабята, па се размахал наоколо си и почнал да вика:

— Ето ти плешката, ето ти главата, ето на тебе опашката, а на тебе — дробовете!

Гласовете се спотаили, а той седнал да върти шиша над жаравата. Агнето се, току-речи, опекло, когато от гроба се подала една ръка. Чул се глас:

— Моля ти се, юначе, дай ми едната плешка!

— Чакай де — рекъл юнакът, — не видиш ли, че още не се е опекло? Като се опече, ще ти дам.

След малко ръката пак се подала — от друго място на гроба.

— А бе какъв човек си ти! — викнал юнакът. — Бива ли такава лакомия! Нали ти рекох да почакаш? Няма да умреш от глад!

Минал един миг, ръката пак се подала; сега тя се протегнала чак до агнето и се мъчела да си откъсне месо. Юнакът оставил шиша, изтеглил сабята и рекъл:

— Като не разбираш от дума, на ти тебе плешка!

И замахнал, та отсякъл ръката. Опекло се агнето, той откъснал едната плешка, хвърлил я върху гроба и рекъл:

— Яж сега, па друг път недей бърза толкова!

Из гроба се подала една ръка и прибрала плешката, а юнакът си взел агнето, качил се на коня и си отишъл. Щом го видял войводата, че се връща жив и здрав, още повече се разгоряла в него завистта, но като изял агнето, казал, че му е станало по-добре. А юнакът разказал на побратимите си всичко, що се случило с него. Войводата си хапел устните от завист, като слушал разказа на безстрашния юнак.

Минало, що минало, войводата пак се разболял.

— Ох, братя, умирам — викал той. — Елате при мене един по един да ви прегърна, да ви целуна братски и да се простим, защото моята работа се вече разбра! Няма за мене живот. Тая страшна болест ще ме отведе в гроба.

И той охкал, късал се от божи, надавал викове, та се тресяла пещерата. Разбойниците се зачудили какво да правят. Пак дошъл юнакът и почнал да моли войводата да му каже отде може да се намери лек за тая страшна болест.

— Ох, брате мой — охкал войводата, — отникъде не може да се намери лек. Ще умра. Не ща вече нищо да казвам: доста сте се грижили всички за мене.

— Кажи, побратиме, кажи — настоявал юнакът. — Мигар няма лек за тая болест? Ти само кажи къде е, а пък ние ще го донесем, дори ако ще да бъде вдън морето!

— Ех, като настояваш толкова, да кажа — рекъл войводата. — Церът за моята болест е живата вода, която извира от една пещера вдън морето. Но как ще влезе човек в морето? Трябва на риба да се престори, та да наточи от тая вода.

— И това е лесно — казал юнакът. — Не бери грижа! То е вече моя работа.

Той отишъл при коня и го запитал къде е пещерата с живата вода и може ли да се отиде там.

— Знам къде е пещерата — рекъл конят. — За другите е невъзможно да стигнат до нея. Но за мене и за тебе, които сме изкъпани в златната вода, е лесно да се озовем вдън морето. Само че в оная пещера има всякакви чудовища, самовили, дяволи и вампири, които се събират да си лекуват раните; пази се от тях! Те са страшни.

— Хайде тогава да вървим — казал юнакът нетърпеливо. — Аз диря страшното.

Той яхнал коня и отлетял с него до морето; после конят заплувал и потънал под водата; той плувал надолу, докато стигнали морското дъно. Скоро юнакът се намерил пред входа на пещерата; тя била тясна, та трябвало да слезе от коня и да се промъкне вътре, като пълзи по корем. Но тъкмо си подал главата в пещерата, една голяма риба отворила уста да го глътне: той си пъхнал лакътя в устата й, та я разчекнал, па хванал рибата за опашката и я хвърлил толкова силно, че тя паднала на брега. Тая риба била вампир, преобразен на риба. След това юнакът влязъл в пещерата и си напълнил кратуната с жива вода, затикнал я и се измъкнал из пещерата. Сетне яхнал коня, изплувал из водата и отлетял в гората, дето били разбойниците. Дал водата на войводата; този пийнал от живата вода и казал, че е вече здрав.

Минали ден-два; разбойниците тръгнали из гората по лов и по обир; юнакът също ходел по лов, но не искал да върви с тях, когато обират хората. Войводата подсторил другарите си против него, като им казал:

— Тоя побратим уж дойде при нас да живее в пещерата, дето живеем ние, и да върши всичко, което вършим ние. А ето го, че не иска да върви с нас по обир. Хайде да го убием.

Но никой от тридесет и деветте души не се съгласил да убият юнака.

— Не може — викали всички. — Той не е дошъл да ни издава. Помни, че три пъти ти спаси живота. Ние сме готови да се откажем от тебе, но от него не.

Като видял войводата, че и така не ще може да погуби юнака, решил да го прати в града — да го заловят и затворят, а той да му вземе крилатия кон. Войводата вече бил разбрал, че каквото и да върши юнакът, върши го все с помощта на коня. Един ден той събрал всички разбойници и рекъл:

— Зима иде, а ние сме останали без пари. Трябва да намерим пари, та да накупим хляб, месо и друга зимнина, че инак ще измрем от глад в тая пещера. С тия болести аз не можах да ви поведа да извършим някой по-добър обир, та трябва да продадем, каквото имаме. Аз давам тоя елмазен пръстен. Дайте и ние, каквото имате — да отиде един от нас в града и да продаде нещата, па с парите да купи зимнина.

Дал войводата пръстена, дали и другите, каквото имали, а юнакът дал самовилската гривна. Но кого да пратят в града? Войводата рекъл:

— Нас всички ни познават; когото от нас видят в града, ще го уловят и затворят. Нека пратим най-младия побратим: него никой не го познава. Той ще отиде да свърши тая работа.

— Бива — рекъл юнакът.

— Но недей отива с коня — казал му войводата. — Като видят хората, че яздиш такъв кон, цял обнизан с бисер, и продаваш такива скъпи неща, веднага ще те затворят. Всички ще рекат: „Тоя е бездруго разбойник!“ Пеш отиди!

— Не може — рекъл юнакът. — От живота си се деля, от коня не. За какъвто щат, нека ме помислят, ако им е воля, нека дори ме убият, но аз ще вървя с коня, та каквото ще да става!

Нямало какво да прави войводата, съгласил се. Юнакът отишъл у един златар и най-напред извадил да продава гривната. Тя светнала като слънце в златарския дюкян. Като видял златарят, че не ще може да купи с пари тая скъпа гривна, поискал да я вземе с лъжа.

— Я дай тука гривната! — викнал той на юнака пред хората, които се били насъбрали около тях. — От колко време търся аз тая гривна! Тя е на моята жена: ти си я откраднал, па идеш сега да ми я продаваш. Дай гривната, че инак ще викна веднага да те затворят!

— Мръсен скъпернико! — отвърнал разгневен от обидата юнакът. — Как не те е срам да лъжеш? И то пред толкова хора! Такива гривни аз имам още тридесет и девет: искаш ли да ти ги донеса още утре!

— Донеси ги да видим! — рекъл златарят.

— Ще ти ги донеса, но ще се хванем на облог пред тия хора: ако донеса още тридесет и девет гривни като тая, ще ти отрежа главата и ще ти взема дюкяна с всички стоки; ако ли не донеса, ще ми вземеш гривната и оня кон отвън, па ще ми отрежеш и главата.

— Добре — казал златарят и прибрал гривната, като вярвал, че оня иска само да се отърве от затвора и да избяга.

Юнакът яхнал коня, отишъл при друг златар, продал останалите неща, накупил храна и я отнесъл на разбойниците. Разправил им каква е работата, а после пак възседнал коня и рекъл:

— Отнеси ме в морската пещера, дето извира живата вода!

Конят го понесъл натам. Когато стигнали вдън морето, юнакът пак слязъл от коня и легнал по корем — да се промъкне в пещерата, но подал най-напред сабята си. Тъкмо си проврял главата през отвора, видял рибата, че го чака с отворени уста. Но рибата видяла сабята и почнала да трепери от страх, като познала, че иде същият юнак. Тя му се замолила с човешки глас:

— Юначе, брат да ми си, моля ти се, остави ме жива! Всичко, каквото поискаш, ще ти дам!

А той влязъл в пещерата и седнал, та запушил прохода, па рекъл на рибата:

— Ще те оставя жива, но ще ми намериш тридесет и девет самовилски гривни. Докато не ми дадеш гривните, няма да те пусна оттук.

— Ще ти намеря, ще ти намеря — рекла рибата. — Само недей ме убива!

И тя почнала да удря с главата си по стената на пещерата. В стената се отворило едно светло прозорче и оттам се чул глас:

— Какво искаш, сестро? Защо ни будиш толкова рано?

— Я излезте, че има да ви питам нещо — рекла рибата.

— Не мога — обадил се гласът. — Не мога да мръдна от болки. Преди неделя един юнак, цял позлатен, ми отряза ръката и ми взе гривната, та сега се лекувам.

— Можеш, не можеш, излез — викнала рибата. — Или прати сестра си, че инак ще ме убият!

— Кой ще те убие?

— Един юнак, цял позлатен; той оня ден ми разчекна устата и ме хвърли чак на сушата, а сега седи с гола сабя срещу мене. Кажи по-скоро на сестра си да дойде!

Отвътре се обадил друг глас:

— И аз не мога, сестро, защото този юнак ми отряза оня ден ръката на бащиния ми гроб; поисках му агнешка плешка, а той ми отсече ръката, сега се лекувам.

— Чакайте, аз ще дойда! — чул се трети глас. — Тоя юнак ми даде оная вечер агнешка плешка.

И след малко прозорчето се отворило и оттам се показал един страшен дявол с червени коси и червена брада, със зелени очи и дълги посребрени рога.

— Какво искаш от братовчедката ми, юначе? — запитал дяволът.

— Тридесет и девет гривни като оная, която взех от отрязаната ръка — рекъл юнакът.

— Много искаш — казал дяволът, — но ти ми даде плешка и аз ще ти дам гривните. Ела при нас!

И като рекъл дяволът това, отведнъж стената се пропукала. През пукнатината, широка колкото да влезе човек, се провидяла хубава стая, цяла постлана с безценни камъни; стените и били от седеф и бисери. Сред стаята се били събрали самовили, дяволи, вампири, джуджета и други какви не чудовища. Юнакът влязъл. Всички, които били вътре, паднали ничком и му се поклонили. А рибата рекла на червенокосия дявол:

— Хайде, давай по-скоро гривните, да се не бавим, че крилат кон чака отвън юнака!

Дяволът отворил един голям ковчег от чисто злато, бръкнал вътре и наброил тридесет и девет гривни — също като оная. Момъкът ги взел, а уплашените чудовища го изпратили чак до морското дъно и се чудели на крилатия му кон. Той си яхнал коня и право при златаря.

— Я викни хората, които ни бяха вчера свидетели на облога! — рекъл той на златаря със страшен глас.

Златарят се разтреперал от страх. Нямало що да прави — пратил да ги повикат. Когато се събрали свидетелите, юнакът извадил тридесетте и девет гривни и ги сложил до оная, която бил оставил миналия ден на златаря. Тогава търговецът паднал на колене пред него и почнал да му се моли със сълзи на очи — да му вземе и дюкяна, и стоката, но да му прости живота. Юнакът се съжалил над него, та му простил живота, но му продал дюкяна със стоката. Сетне натоварил на коня златото и отлетял на планината при стареца. Но като отишъл там, старецът бил умрял. И оттогава юнакът заживял на планината, в двореца, а самовилите му станали покорни и кротки посестрими.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.